Історико-психологічна ретроспектива ґенези концепту «соціальний зв’язок» та перспектива його дослідження - Коваль, Геннадій (Збірник наукових праць "Проблеми сучасної психології", 2026)
Метою статті є висвітлення результатів теоретичного аналізу змісту поняття «соціальний зв’язок» в історичній ретроспективі його змін упродовж 20-го століття. Методи дослідження. Для розв’язання поставлених у роботі завдань використовувався метод історико-психологічного аналізу для виокремлення, порівняння та узагальнення матеріалу дослідження. Результати дослідження. У статті представлено результати теоретичного аналізу ґенези змісту поняття «соціальний зв’язок», розглянутого у перетині соціологічного, соціально-психологічного та загальнопсихологічного дискурсів. Було простежено ґенезу терміна: від класичних структурних соціологічних концепцій, де зв’язок виступає об’єктивною статичною основою солідарності, до функціональних й інтеракційних підходів, які акцентують на раціональній соціальній дії та процесуальних формах соціації. Особливу увагу приділено некласичним інтерпретаціям, у межах яких соціальний зв’язок трансформується із «зовнішньої даності» на суб’єктивний ресурс особистості. Крізь призму поширених на сьогодні теорій розкрито зміст зв’язку як соціального капіталу, що підлягає накопиченню, інвестуванню та є фундаментом суспільної довіри. Зауважено, що у контексті вітчизняних розвідок соціальний зв’язок концептуалізується насамперед у межах некласичної парадигми: як інструмент життєстійкості та ключова професійна компетенція фахівця територіальної громади. Розглянуто підходи до параметризації терміна, що виявляє труднощі у досягненні його однозначного розуміння. Зокрема, дослідження розкриває функціональну диференціацію між сильними та слабкими зв’язками як ресурсами стійкості спільноти, а також різницю між соціальними зв’язками та контактами як параметрами взаємодії. Висновки. Результати аналізу демонструють необхідність розгляду «соціально-психологічного зв’язку» як самостійного об’єкта психологічного дослідження. Запропоновано визначення зв’язку як форми організації цілого, що визначає спосіб існування його частин. У дослідженні обґрунтовано, що включення в такий зв’язок радикально трансформує архітектуру індивідуальної психіки, створюючи простір для надіндивідуальних психічних явищ, які не зводяться до індивідуальних.